EN SANN HISTORIA
"Varför?" Det är den vanligaste frågan jag får.
"Varför? Vad är poängen? Varför går du på lina?"
"Varför utmanar du ödet? Varför tar du risken att dö?"
Men det är inte så jag ser på saken. Jag säger aldrig det ordet – döden.
Okej, jag sa det ett par gånger nu, men jag kommer inte att göra om det!
Jag säger det motsatta: liv.
För mig är det livet att gå på lina.
C'est la vie!
Tänk er det här: Det är 1974 i New York–
–och jag är förälskad i två skyskrapor.
World Trade Centers berömda tvillingtorn.
De talar till mig. Berör något i mig. De väcker något till liv – en dröm.
Min dröm är att spänna en lina mellan de båda skyskraporna och gå på den!
Men det är förstås omöjligt. Och dessutom olagligt!
Så varför ge sig på det omöjliga? Varför försöka förverkliga sin dröm?
Det är inget jag kan besvara i ord, men jag kan visa hur det gick till.
Vi reser tillbaka i tiden, över Atlanten–
–för min förälskelse väcktes inte här i New York – jag är ju inte amerikan!
Nej, min historia börjar i en annan av världens vackraste städer.
Paris!
Tänk er Paris och en självutnämnd lindansare som ingen tar notis om.
Jag försörjer mig som gycklare på gatorna.
Jag bär hög hatt och är svartklädd.
Jag har lärt mig rita en perfekt cirkel, och innanför den tiger jag.
Cirkeln är min domän, och jag tillåter inte minsta intrång.
Om åskådarna inte fattar direkt... tar jag till mer drastiska metoder.
Jag uppträder för alla. De älskar det: män, kvinnor, unga, gamla.
Utom polisen.
Polisen! Stanna!
Jag tror inte på att söka tillstånd.
Men var jag än befinner mig, vad jag än gör, så är jag på jakt.
Efter den perfekta platsen för min lina.
Goddag. Jag har hemskt ont, jag måste träffa tandläkaren nu direkt.
– Har ni ringt och beställt tid? – Jag har ingen telefon...
– Då får ni vänta. – Men snälla ni...
Det tar nog högst två timmar.
Begär ni verkligen att jag ska plågas så här i flera timmar?
Låt gå. Jag väntar. Måtte jag inte svimma av smärtan!
Goddag. Hur står det till?
Verkligen angenämt!
Plötsligt stelnar jag till.
Tandvärken är borta.
Jag har hittat en artikel om tornen.
De är inte klara, men det står att de kommer att bli högst i världen.
DE HÄR BLIR HÖGRE ÄN EIFFELTORNET
Med ett enkelt blyertsstreck var mitt öde beseglat.
Här vaknade min dröm.
Första gången jag såg lindansare var jag åtta år.
Omankowskytruppen var i stan, lindansare på världsnivå.
"De vita djävlarna".
Min son...cirkusclown!
Jag lärde mig att gå på lina.
Jag var bra på att balansera, klättra och jonglera, men ville lära mig mer!
Gå ner därifrån!
Vad gör du?!
Klättra ner! Ska du ta livet av dig, din idiot?!
Okej, jag kommer!
Jag hade träffat Rudy Omankowsky, "De vita djävlarnas" överhuvud.
"Pappa Rudy". Osäkert varifrån han kom, fransman var han inte.
Sno på...
Pappa Rudy var mästare på lindans, akrobatik och jonglering.
Och han såg nog något i mig.
Philippe!
Du vet att jag inte pratar tjeckiska.
– Jag...pratar engelska. – Okej.
I dag ska du lära dig hur man gör entré.
– Du måste kunna göra en compliment. – En compliment? Vad är det?
Det är ett tyst budskap, en order till publiken att titta noga.
Och efter ett nummer är en compliment också...
...ett tack, en hälsning. – "Tack."
– Okej, okej... – Försök.
Nej! Philippe, det var hemskt!
Du gör för mycket.
Gör ingenting. Försök igen.
Nej! Gör ingenting! Du gör för mycket, som om du var rädd!
Publiken måste alltid känna att du har kontroll. Du försöker för mycket.
Gör ingenting. Försök igen.
Var finns respekten? Du gjorde inget!
Gör ingenting på utsidan.
– På insidan, i hjärtat, ska du tacka. – I hjärtat? Vad fan pratar du om?!
En artist måste känna respekt och tacksamhet mot sin publik.
– Varför? Det är jagsom går på lina! – Man hälsar publiken, visar respekt!
Utan publik ingen föreställning! Det måste man förstå på en cirkus.
Jag vill inte uppträda på cirkus. Jag är ingen clown, jag är konstnär!
Och så sparkade pappa Rudy ut den unge konstnären!
– Och kort därpå... – Cirkuskonster leder ingenstans!
– Lindans försörjer man sig inte på! – Kan han inte få en sista chans?
– Nej, morötterna är klara nu. – Just det! Morötterna är klara!
Morötterna var klara, det fanns inget mer att göra – så jag gav mig av.
Jag visste inte vad jag sökte, men det fanns nog i Paris.
Hördu...
Det gick jättebra för mig innan du dök upp.
– Hör du mig nu? – En mimare som pratar...
– Jag hukar inte bak en osynlig vägg. – Säg inte så. Cirkeln är helig mark.
Tack.
Är ni snälla och knallar vidare? Det här är ett privat samtal.
Det var som sjutton. Vi trodde att ni spelade!
– Varsågod. – Tack så mycket.
Hej då.
– Wow, så amerikansk du låter. – Din jävla tjuv.
Jag gillar engelskan bättre. Definitivt.
Hör på då! Du tog min bästa publik på flera veckor för några billiga trick!
– Beklagar, men folk gillar hög lina. – Hög? Den lägsta höga lina jag sett!
Ja, men det är för att de högsta träden på torget stod på ditt område–
–och jag skulle aldrig göra intrång på en kollegas revir.
Det blir regn.
Vänta!
Du, arga gatumusikanten... Jag har ett förslag.
Jag uppträder inte just där utom när du är borta.
– Varje helg och varannan tisdag. – Okej. Jag heter Philippe.
– Annie. Varför pratar du engelska? – Jag övar. Jag ska åka till New York.
– New York? Spännande. – Du ska kanske följa med?
– Jag tyckte om din sång. Du är bra. – Du lyssnade inte. Du lekte med ditt.
Jag var här tidigare. Såg dig och hörde dig sjunga. Det var jättefint.
– Tack. – Får jag bjuda på ett glas vin?
– Det är ingen bra idé. – Men jag har ett förslag.
Om jag får bjuda dig på vin, ska jag aldrig mer uppträda i Quartier latin.
– Du ger inte upp i första taget. – Nej, jag är väldigt envis.
Så...där. Min dröm!
– Är det där du? – Ja. Och historiens bästa lindans.
– Hur högt upp måste linan vara spänd? – Över hundra våningar.
– Var växer det så höga träd? – Det är inte träd.
Utan två fantastiska skyskrapor. 100 meter högre än Eiffeltornet.
Jag förstår.
Vad tycker du?
Vet inte. Det verkar så...
– Så... – Vackert.
Vackert, ja. Och farligt och helt vansinnigt – och du är galen.
Ja, jag är galen, men det här är min dröm.
– Då måste du förverkliga den. – Även om alla säger att jag är galen?
– Bry dig inte om vad andra tycker. – Jag bryr mig om vad du tycker.
– Det är en underbar dröm. – Vill du veta vad jag tycker om dig?
– Nej. – Nej? Inte det minsta?
– Jag berättar i alla fall. – Gör det, men jag bryr mig inte.
Jag vet en plats med två fina träd.
Jag förstod det inte då, men Annie var nu min första medbrottsling.
Annie...
Jag tycker att du ska komma upp till mig.
– Det tycker inte jag. – Jo, det blir din initiering.
– Nej. – Kom igen. Du måste lita på mig.
Okej.
...och andetag...och steg...
Det fanns två fina träd utanför Annies konstskola–
–och jag fick spänna upp linan där.
Perfekt. Jag kunde öva varje dag och träffa Annie samtidigt.
Sen en dag, medan jag övade, dök det upp en allvarlig ung man.
– Kan jag ta några bilder av dig? – Kanske det. Jag heter Philippe.
– Hej. Jean-Louis. – Pratar du engelska?
– Ja. Hur så? – Jag måste öva. Jag ska åka till USA.
– För att uppträda? – Ja.
Men det blir ingen vanlig föreställning.
Jag ska göra en kupp.
– En kupp? – Ja.
Jag ska spänna upp linan – i hemlighet–
–på världens mest spektakulära arena.
Och utan förvarning...
...dyka upp där...
...och utföra en överraskande och olaglig lindans.
Om det går, blir det århundradets akrobatikkupp.
Du får titta på mina foton när du vill. De är väldigt upproriska.
Så du är både fotograf och anarkist?
Alla konstnärer är i viss mån anarkister. Eller hur?
Ja!
Du, min anarkistiska konstnärsvän...
...kan få bli...
...min officiella fotograf.
Och så lärde jag känna Jean-Louis, min andra medbrottsling.
Om det skulle hända under din kupp, blir det tidernas akrobatikkatastrof!
– Jag behöver lära mig mer. – Vet du inte att man knackar...?
– Lär mig rigga linan. – Varför det? Du är gatuartist.
Jag behöver lära mig rätt knopar.
Vilken sorts vajer jag ska välja. Tyngd, grovlek, hållfasthet.
Så du vill att jag helt enkelt gerdig mina hemligheter?
Ett helt livs hemligheter.
Sånt jag bara har berättat för mina söner.
Ska jag gedem till dig så där bara?
Jag kan betala. Jag har pengar. Det får kosta vad det kostar.
Kom till cirkusen.
I gryningen.
Ta med jongleringsintäkterna.
– Sätt träbitar mellan lina och mast. – Okej.
De fungerar som buffert.
Så att linan inte går av när masterna rör sig.
Och kontrollera alltid riggen själv.
Gå aldrig ut på en lina om du inte har kontrollerat riggen själv. Okej?
Det fanns en fantastisk polsk lindansare. Roman.
Han avgjorde när linan var lagom spänd–
–med rumpan och örat.
Under...genom öglan...dra till...
...säkra...och betala.
– Philippe, den är trasig! – Den funkar.
Ça marche.
Jag fick resa med truppen, men jag uppträdde förstås aldrig.
Men så fort tältet var tomt övade jag.
Det är i slutet som de flesta lindansare dör.
De tror att de är framme, men de är fortfarande på linan.
Om det är tre steg kvar...
...och man tar dem nonchalant för att man känner sig oövervinnelig...
...då dör man.
Den här lektionen får du gratis.
Tack.
Några veckor senare gjorde jag debut i en by som inte ens finns på kartan.
Men borgmästaren håller fest varje vår–
–och pappa Rudy övertalade honom att låta mig gå på lina över sjön.
– Är det bra? – Känn efter. Rumpan eller fötterna.
Annie var där med en skivspelare.
Jean-Louis kom för att fotografera.
Jag börjar mitt uppträdande och allt går bra.
Men sen börjar jag höra låga skratt och folk som fnissar.
Det pågår en fisketävling på den lilla pölen till sjö.
Och fiskarna dricker vin och roar sig med att håna mig–
–medan jag försöker arbeta!
Lindans sitter till stor del i huvudet.
Utan fokus, tappar man balansen.
Philippe!
Så där står jag i leran och gör pappa Rudys compliment!
Det var min debut. Ett fiasko!
Efteråt kändes det inget vidare.
Men en dag när jag gick längs Seine och tyckte synd om mig själv–
–lyfte jag blicken och såg Notre-Dames båda torn.
Och jag tänkte: "Där ska jag spänna upp linan."
"Då får jag upprättelse."
I mörker, med falsk nyckel smyger Jean-Louis och jag in i katedralen.
Jag fäster fiskelina i en jongleringsboll–
–och kastar över den till Jean-Louis.
Med fiskelinan drar vi över ett tunt rep.
Därefter ett grövre rep och slutligen en vajer.
Vi jobbar hela natten med att rigga en vajer mellan de gamla tornen.
Och när den första turisten kommer nästa morgon, sätter jag igång.
Och jag lyckas. Jag gör mitt första överraskande illegala lindansnummer.
Det är också första gången jag smakar på känslan–
–av att träda in i en helt annan värld.
Jag hade fått upprättelse. Trodde jag.
Parisarna vägrar att förstå skönhet. I alla andra länder–
–Tyskland, Spanien, Storbritannien, Ryssland – hyllar man min bedrift.
Men inte i Frankrike. Här är jag kriminell, en vandal!
Philippe... Titta här.
Det är ett tecken.
I samma tidning som Notre-Dame-artikeln. Det är ödet.
– Det står att de snart är klara. – Vi måste packa.
– De är gigantiska. – Ja.
Riktiga monster.
– De är mycket högre än jag trodde. – Ja.
Det är absurt. Helt absurt.
Det är inte sant.
De saknar skala. De fortsätter uppåt, tar aldrig slut!
Det är över. Slut.
– Vadå? – Kuppen! Min dröm!
Se, vilka monster!
Vilka odjur!
De säger att det inte går, det finns inga tecken på att det är görligt!
Hej. Läget?
Trappor...
Gå till hotellet. Om jag inte kommer inom fem timmar, kolla med polisen.
Jag tar mig upp på taket. Ingen stoppar mig.
Det är som att stå på en ö i luft- havet, på randen till avgrunden.
Jag tittar först över till syskontornet–
–men sen måste jag ta mod till mig...och titta ner.
Jag är ju bekant med avgrunden. Avgrunden är en lindansares domän.
Inte den här avgrunden. Men jag samlar mod och viskar...
Jag viskar så att demonerna inte ska höra mig:
Det är omöjligt...
...men jag ska!
– Ridicule! – Engelska! Som New York-bor.
Din "kupp" är ett löjligt skämt. Så: det var på engelska.
– Det är därför jag har en plan. – En plan? Skämtar du?
Du har inte studerat det andra taket. Eller vad jobbarna har för tider.
Du vet inte avståndet mellan tornen, hur cavalettierna ska förankras...
Det finns ingen lämplig plats på fasaden.
– Hur lång tid tog det här bygget? – Sluta. Den är väl fin?
– Vad är cavalettier för nåt? – Stag.
Pappa Rudy kallar dem cavalettier, de stabiliserar linan.
Linan, ja. Hur ska du få över den?
Som på Notre-Dame. Först fiskelina, sen rep, sen vajer.
– Hur får vi över fiskelinan? – Ja, inte kan vi kasta boll!
Jag tänkte kanske flyga över den med ett radiostyrt plan. Det vore nåt!
Det tar flera år att lära sig att kontrollera ett sånt.
Det här måste ske i sommar. Tornen är snart klara.
Hjälp mig! Tänk om vi lyckas! Det kan bli världens djärvaste scenkonstverk!
– Djärvaste?! Det är vansinnigt! – Ja, ingen vettig mänska försöker!
Och därför måste jag pröva. Okej, jag är galen!
– Ja, du är galen. Är du inte galen? – Jo, jag är bindgalen.
– Och är det därför jag gillar dig? – Ja, det är det.
För att jag är så galen!
Jag måste sticka. Tänka ut hur vi ska få över linan.
Du får tänka ut hur vi ska fästa stagen. Är vi överens?
Stagen kan inte sitta...
Stagen kan inte sitta vertikalt.
De måste vara horisontella. Parallella med linan man går på.
Det blir fult, men då gungar inte linan.
Och fästena måste ha tre bultar. Inte två.
Med det spannet blir trycket enormt, och din vikt kan spräcka en bult.
Och trä! Glöm inte att sätta trä- klossar mellan linan och byggnaden.
Då sprängs denär tornen rör sig, inte linan. Den skulle klyva dig itu.
Okej. Trä.
Dessutom...
...ska du göra så här:
Du ska ha sele under dräkten, och en livlina med karbinhake.
Livlina? Jag tänker inte gå mellan tornen med livlina hängande!
Du är så högt uppe att ingen skulle se det!
Vad gör jag vid det första staget?
Gå ner på knä, haka av och flytta. Det ser ut som ett tack.
Aldrig!
Vad gör du här – om du vet så mycket? Ville du bara säga att jag har fel?!
Nej, jag vill veta hur jag ska rigga!
Inte hur jag ska fuska som en ynkrygg!
Philippe, sluta. Ni är som två barn.
Han förstår inte. Hans sätt att gå på lina har inget gemensamt med mitt.
Prata med honom.
Jo, prata med honom. Be om ursäkt. Du har inget val.
Jag ber om ursäkt, men om jag går med livlina, är hela poängen förlorad.
Philippe...
Mina söner är utmärkta lindansare–
–men jag skulle aldrig låta dem ta sig an en sån utmaning utan livlina.
Jo, men skulle du själv uppträda med livlina?
När du först började ge mig lektioner–
–var jag en snorunge som aldrig lyssnade–
–men du lärde mig nåt som jag aldrig glömmer.
"Man kan inte ljuga när man uppträder."
"Publiken ser alltid in i ens hjärta."
Nu tror jag att jag förstår.
Vet du, Philippe...
Det du gör är kanske nåt jag inte förstår.
Men det är...
Det är...
...något...
Något vackert.
Det var farfars.
Du kommer att behöva det.
Och de här.
Nu har mina hemligheter blivit våra gemensamma.
Tack.
Fortare! Ta i!
Mer! Annie, mer!
Fortare!
Ta i!
Du är en storm! De hemska orkan- vindarna som viner mellan tornen!
Jean-Louis...
– Hej. Hur är det? – Hej. Hej, hej.
Vad roligt...
Det här är Jean-François. Han vill vara med, han gillar äventyr.
Annie, det här är Jean-François. – Jean-François, det här är Philippe.
Kalla mig Jeff.
Ett engelskt namn? Bra!
Välkommen till kuppen! Har du nånsin...?
Tyvärr pratar Jeff inte engelska.
Jo, lite. – Sex gånger sex är trettiosex.
– Hans engelska är inte så tokig. – Siffror! Han är lärare i matematik.
Han är också...
...höjdrädd.
Perfekt. Jag är rädd för matte!
Välkommen till kuppen.
Vad blir 81 delat med 27?
– Tre. – Du är den tredje medbrottslingen.
– Vad blir 11 gånger 10? – 110.
110 våningar, så höga är tornen.
– Kolla. Jag har gjort min uppgift. – Pil och båge?
Det är inte lika spektakulärt som ett radiostyrt plan, men mycket tystare.
Det funkar!
Jag hade pengar, medbrottslingar och nån sorts plan – bara datumet kvar.
Det måste ske innan det blev kallt och tornen blev klara.
Jag tog 6 augusti.
Jag tar 6 augusti. Det är om precis tre månader.
De andra kommer i slutet av juli.
Då ska vi ha hittat medbrottslingar i New York. Den 6 augusti!
Rep av polypropylen och hampa. Litet trippelblock, stora enkelblock...
Linstroppar, vajer, kvartstumskabel.
Taljor, arbetshandskar, skiftnycklar, måttband...
– Och en balansstång i fyra delar. – Vad ska du ha allt det till?
Jag ska spänna en lina mellan tornen i World Trade Center – och gå över.
Lycka till! – Nästa...
Tillbaka i New York studerade jag tornen dagligen,
alltid förklädd.
Jag fotograferade allt och gjorde noggranna anteckningar.
Norra tornet har varit klart i två år nu.
Det södra är klart till våning 80. Båda är i drift.
Ursäkta mig... Jag är från "L'Architecte".
Hur långt är det mellan norra hörnet på södra tornet och södra på norra?
– Hur sa...? – Det exakta avståndet mellan tornen.
– Lou? – 42,7 meter.
42,7 meter.
Jag åkte lokalhiss, expresshiss, hiss till övre och nedre skylobbyn.
Jag studerade underhållstekniker och lastbilar med leveranser.
När kom de? Hur länge stannade de? Hur mycket papper bytte hand?
Bäst var att klä sig som arkitekt med slips, ritningar och attityd.
Jag kunde röra mig fritt överallt.
Det ser illa ut. Du ska kanske få det sytt.
Det läker, men det är bara tre veckor kvar!
Jean-Louis och Jeff kommer snart, och jag har ingen väg till norra taket.
– Kan du gå på lina med den foten? – Jadå, men vad gör jag i morgon?
– Hur ska jag kunna spana med den här? – På kryckor?
Nej, jag behöver inte...
Jo, kryckor!
– Jag håller upp dörren. – Tack.
– Den plockar jag upp. – Tack.
Då var vi framme vid expresshissen. Jag hoppas att ni snart blir bra.
Jag är redan bättre. Om några veckor så...
– Vilken våning? – 85, tack.
Ursäkta mig, men...
...får jag fråga vad ni gör här?
Ni ska inte vara här.
Ja, jag har rätt.
Du ska absolut inte vara här.
Eller hur...
...Philippe?
Philippe Petit! Den dödsföraktande lindansaren.
Jag såg dig i Paris, uppe i Notre-Dame.
– Jaså? – Ja.
– Polisen stod helt handfallen. – Det gör de alltid.
– Barry Greenhouse. – Hej.
– Ska du uppträda här i New York? – Ja. Arbetar du här?
Ja. Med livförsäkringar.
Han jobbar på våning 82!
Tänk om jag kan förmå honom att hjälpa mig!
Han jobbar i norra tornet. Han kommer in i trapphuset ochupp på taket!
Vänta...Barry!
Så Annie och jag bjuder honom på middag.
Han får se Notre-Dame-planeringen till kuppen som han hade bevittnat.
Sakta målar jag upp en bild.
Och när solen går upp...
...går jag över.
Ja, olagligt är det garanterat.
Och extremt omstörtande, för att inte säga farligt.
Något sånt skulle bara en sjuk, samhällsfientlig, anarkistisk–
–förbannad och missnöjd person befatta sig med.
Räkna med mig!
Philippe...
Välkommen, Jeff!
– Allt väl? – Jättebra. Och du?
– Kanon. – Bra.
– Allt väl? – Jadå.
Där är de...
Usel plan. Varför ska vi vänta tills det blir mörkt?
– På dagen riskerar vi att möta folk. – Vad gör vi där på natten?
På dagen lär folk fråga oss vart vi ska.
På dagen kan man svänga till nåt, det kan man inte på natten!
Hur är det? Du darrar...
– Jag har ju sagt att jag får svindel. – Här...?
Det räcker att stå på en pall.
– Och väktare? – Det är bara en.
Han är bara på bygget, honom undviker vi lätt. Han går aldrig upp på taket.
– Philippe, vart ska du? – Vi behöver en interntelefon.
– Den här ska ni ta. En walkie-talkie. – Nej, en interntelefon med sladd.
En sån här? Ta inte den.
Den har sladd, det är omodernt. Ta den här, den här är sladdlös.
– Jag vill ha den där. – Jag försöker bara vara sjyst.
Den där har utgått, du får ingen garanti.
Det struntar jag i. Jag vill ha den med sladd – tack.
Okej. Du får som du vill. Kunden har alltid rätt.
Tror han att vi går på vad som helst? Men varför inte en walkie-talkie?
Om den har sladd kan polisen inte avlyssna oss.
Hörni... Om ni ska sälja knark eller råna en bank, ta det försiktigt.
Jaså, ni trodde att ingen annan i New York pratade franska!
Men ta det lugnt. Jag har inget emot bankrånare.
Ska vi inte bjuda honom på middag?
– Philippe. – Jean-Pierre. J.P. när jag är i USA.
J.P, välkommen till Fisher Industrial Fence Company i New Jersey.
– Snyggt. Vem har gjort det? – Det är en lång historia.
– Får jag en titel? – Ja, du får bli personalchef.
– Coolt. Vad ska jag göra? – Fixa fler medbrottslingar.
Jag vet några.
Jag hjälper till med riggen. Jag kan knopar, jag har jobbat på räktrålare.
Ni kan räkna med mig också. Speciellt om linan är riktigt hög!
– Fattar ni: riktigt hög! – Varför World Trade Center?
Alla jag känner hatar dem. De ser ut som två stora arkivskåp.
Ja, bestig Chryslerskrapan i stället. Det skulle vara häftigt!
Det här funkar inte. De känns inte bra. Särskilt inte han som snackar.
J.P...
– Kan vi lita på dem? – Jag hittade inget bättre.
Det blir de – eller några uteliggare.
I morgon! I morgon ska det ske! Det är den stora dagen!
Byggarna kommer kl. 7, så jag måste vara på linan kl. 6.
Ni hör inte på. Varför lyssnar ni inte på mig?!
– Philippe, ät något. – Nej, vi måste gå igenom planen!
Det har vi gjort tjugo gånger.
Då blir det här den tjugoförsta. – 14.00 lastar vi bilen. J.P. kör.
Vi släpper av Jean-Louis, Annie och Albert vid norra tornet. Barry möter.
Han släpper in er i trapphuset till taket.
Resten av oss – J.P, Jeff, David och jag är klädda som byggnadsarbetare–
–och tar upp linan och hela riggen i bygghissen.
Vi bör kunna ta oss till våning 82.
När kusten är klar, tar vi upp allt till taket och börjar rigga.
Vid midnatt ska vi vara klara. Då hinner jag över till norra tornet.
Jag måste hinna kolla riggen på båda tornen.
I gryningen... Kl. 6.00...
...tar jag det första steget, mon premier pas.
Philippe... Vi borde nog vänta.
– Nej! – På bättre medhjälpare.
Nej, morötterna är klara!
Det är nu eller aldrig.
Morötterna är klara.
– Morötter? Vad snackar ni om? – Fransmän gillar matmetaforer.
De har lika många ostar som året har dagar, så självklart morotsmetaforer!
Morötterna är klara. Tärningen är kastad. Det finns ingen återvändo.
Vad gör vi här? Det här är coolt, men jag vill inte åka i fängelse.
Särskilt inte för en fransman besatt av grönsaker.
Fängelset... Deppigt ställe.
Och killen är ju galen. Ska vi stå och se på när han dör?
– Kan han gå på lina? – Ja, det är inget problem.
– Men han håller på att bli galen. – Kanske, men han ger inte upp.
– Han behöver bara hjälp. – Det här kan nog gå.
Det kommer att bli väldigt...beau?
Vackert.
Just det.
Det kommer att bli väldigt...vackert.
Natten före kuppen kunde jag förstås inte sova.
Jag hade glömt nåt mycket viktigt: att spika ihop kistan.
Det var bara lådan med linan, men i mitt huvud blev lådan en kista.
Philippe!
– Du väcker hela kvarteret! – Jag glömde spika ihop kistan.
– Använd inte det ordet! – Det kan mycket väl bli en kista.
Vad är det med dig? Har du dödslängtan?
Använd inte det ordet!
Död, kista, dör...det är samma sak!
– Varför är du plötsligt emot mig? – Emot? Ingen stöttar dig mer än jag!
Varför ger du mig såna tankar just i kväll? Är du så likgiltig?!
Likgiltig? Du är självisk, övermodig...
Man måste vara övermodig för att betvinga linan!
Men dina medhjälpare, då? Du ger dem inte minsta tecken på uppskattning!
De vet att jag uppskattar dem. Eller ska jag gå in till dem nu och tacka?
Jag kan väcka dem och tacka!
Sov, du är trött.
Jag är fylld av tvivel. Jag vet inte om...
När jag står inför avgrunden, vet jag inte om jag kan ta det första steget.
Du får lyssna till ditt hjärta.
Annie... Du är den enda som verkligen känner mig.
Det är på grund av dig som jag kan göra det här. Du ger mig kraften.
Utan dig går det inte.
Du klarar dig.
Vakna, allihop! Vakna!
Jag har nåt att säga och det är viktigt.
Tack.
Sov nu. Det är en stor dag i morgon.
Ni ser... Han har blivit galen.
Va?
När vi sitter i bilen tänker jag tyst att nu har det börjat.
Kuppen har börjat.
Jag styr inte längre över mitt liv.
North Tower Plaza. Snabba på, stoppförbud!
Vi lastar av Albert och Jean-Louis vid norra tornet.
Barry gömmer dem på kontoret tills det blir mörkt.
Stoppförbud!
Hej så länge...
Vi ses snart igen.
Jag älskar dig.
Och jag älskar dig.
Albert och Jean-Louis – arkitekter – bär portföljer med utrustning–
–och en ritningstub med pilbågen och pilarna.
Jag kände backen ner till södra tornets lastkaj–
–och jag visste att vi skulle åka fast där!
Stopp där.
Håll tyst därbak!
– Vad är det här? – En leverans från Fisher Fence.
Vi stängslade området för ett tag sen, nu vill de ha det omgjort.
Okej. Fortsätt ner.
Snuten var riktigt misstänksam. Jag sket nästan på mig.
Fyll på mer.
Hallå där! Stopp!
Nej, nej, nej. Vi har en leverans till våning 82. Fisher Fence Company.
Bara Met-leveranser, de har bokat alla hissar. Försök igen nästa vecka.
– Nästa vecka...? – Ja. Nästa vecka. Stick nu.
– Hörde du? Det går inte i dag. – Vi stannar. Få honom att ändra sig.
Vi tar rast.
– Ursäkta, men kan jag få ert namn? – Frank Cielani.
– Från Sicilien? – Kalabrien.
Jag har sicilianska grannar. De lagar calamari så hela huset stinker!
– Vad tycker du? Nixon, vilken jävel! – Han borde få livstid.
Det säger min farsa med. "Allt har gått utför sen Kennedy blev skjuten."
– Så sant. Vad hette du nu igen? – J.P. Efter J.P. Morgan.
Jag sitter där maktlös och tittar på.
Adrenalinstinn som jag är ser alla ut att röra sig i snigelfart.
God natt, killar.
Körigt i dag. Koppla av nu.
Sitter ni panelhönor fortfarande kvar?
Om vi inte levererar, får vi sparken.
Phil här är garanterat rökt.
– Vad har ni? Vart ska ni? – Våning 82?
Jimmy! Ta med fransoserna till 82:an.
Dagens sista insats.
Blir det bra? Seså, sätt fart, vi slutar här nu.
– Vilken våning? – Till...
Våning 110.
110? Där finns det ingenting.
– Perfekt. Vi behöver vara nära taket. – Taket? Varför det?
Vi har alla delar till antennen. Och masten.
– Och säkerhetsstängslet. – Och vi måste mäta...
– Först därefter kan vi dra ledningar. – Och vi ligger fyra månader efter.
Ja, ja. Akta fingrarna.
Okej, J.P. När vi kommer till 110:an lyfter vi ut grejerna, och du...
– Se till att killen åker ner igen. – Behöver du inte hjälp att bära?
Vi kommer att föra oväsen och han kan inte vara kvar!
Vi hade tur. Hissen tog oss till våning 110.
Men J.P. var tvungen att få hisskillen att åka ner igen–
–annars skulle allt vara över.
Våning 110.
Kör...
Jimmy, det här var sjyst av dig.
Jag bjuder på en öl. De är inte klara här på ett tag, och de hittar ner.
Visst. Akta fingrarna.
Kommedas. Grekiskt? Jag är granne med en grek. Han lagar alltid lamm.
Alltid lamm...
Det här kommer aldrig att gå...
Vi lastar av här.
Okej...
Först linan. Om nån stoppar oss är det stag till antennen.
– Vad tung den är... – Tyst.
Jag menar jättetung. Det är inte bara för att jag är klen.
Alltihop här ger mig dåliga vibbar.
Helvete! Det är snuten!
Snuten är här!
Nu är vi rökta!
Det här skrämmer skiten ur mig.
Jag fixar det inte.
– Jag får panik! – Okej. Vi behöver inte dig.
Du kan sticka.
Nej, den trappan där. Till våning 82, där finns det en hiss.
Jag skulle verkligen vilja hjälpa er att göra nåt extremt, men du vet...
Helvete! Nu drar jag!
Nu gällde det att väktaren bytte våning–
–eller att vi skulle lyckas smyga förbi i mörkret–
–men jag var faktiskt rädd att kuppen redan gått i stöpet.
– Annie... Jag har letat överallt. – Är allt som det ska?
Ett mindre problem, men det har nog löst sig.
Herregud...
Jag fattar inte att de inte spärrar av. Nån kommer att falla mot sin död.
Vi sitter där och balanserar på en I-balk i evigheter.
Mest smärtsamt är de tunga arbets- kängorna som plågar våra fötter.
Jag ser walkie-talkien, men ingen väktare.
Har väktaren gått sin väg? Eller står han utanför mitt synfält?
Han skulle väl inte överge walkie-talkien?
Jag vänder mig mot Jeff, och ser skräcken i hans ansikte.
Den börjar påverka mig och mina tankar tar sig allt hemskare form.
Tiden går, och jag tittar och tittar, men walkie-talkien bara ligger där.
Jag undrar vad som egentligen händer med väktaren och walkie-talkien.
Leker han med mig? Väntar han ut mig för att få sig ett skratt? Sover han?
Men ungefär en timme efter mörkrets inbrott...
Han är borta.
– Väktaren? – Jag ser honom inte.
Vi är tre timmar försenade.
– Vad är det med honom? – Han kanske är hög.
Eller död.
Titta! Jean-Louis klarade det!
Och han är färdig att skjuta. Håll ett öga på väktaren. Fort!
Vi hade bestämt handsignaler, och jag ser att han är skjutklar.
Fem sekunder efter signalen ska pilen komma.
Men efter fem sekunder händer ingenting.
Jag lyssnar efter träffen, men hör inget. Jag letar, men hittar inget.
Har pilen flugit för långt?
Jag vevar med armarna och hoppas kunna känna linan–
–men jag känner ingenting.
– Philippe, vad fan gör du? – Linan!
Jag klär av mig. Med mer naken hud borde jag känna linan lättare.
– Vill du ha hjälp? – Nej, håll ett öga på vakten.
Philippe! Var är du?
Okej. Men väktaren är borta.
Jag kastar på mig kläderna och vi bär upp utrustningen så fort vi kan.
Ska vi inte sova lite och återvända före gryningen?
– Gå du, jag stannar. – Hela natten?
Du kan inte göra nåt. Antingen går det eller inte.
Och det ser misstänkt ut att stå här med kikare runt halsen.
– Jag får gå omkring. – New York är farligt.
Jag klarar mig.
Jag undrar om Philippe vet att du är kvar.
– Jag tar med mig en munk i morgon. – Tack...
Bra. Han har märkt den.
Jean-Louis märke.
– Jean-Louis, hör du mig? – Klart och tydligt.
Bra, vi hör varann. Jag mäter repet för att se var stagen ska sitta.
Här.
Men vad du än gör...
Jag ska vakta den med mitt liv.
Garbowski, är du vaken?
– Jättekul. – Kan du kolla en sak på våning 37?
– Vad då för nåt? – En pepperoni-pizza med extra ost.
Det låter bra!
Nära ögat.
Vi behöver en larmsignal.
Nu är stagen på plats. Vi är redo att skicka över linan. Är du beredd?
Först kommer det grova repet, sen vajern.
– Repet är här. – Då kommer vajern.
Försiktigt.
Okej, okej...
Håll! Håll!
Håll emot! Håll emot!
Vi har ett problem.
Vi ska göra allt vi kan för att dra upp den.
Det blir ljust om några timmar.
Vi gör allt vi kan.
– Vi blir aldrig klara. – Jodå, det blir vi.
Nej, vi kommer att åka fast och jag vill inte sitta i fängelse.
Riggen är inte säker. Jag tänker inte se dig falla, så jag sticker.
Albert, jag håller med. Om riggen inte är klar i gryningen–
–eller om den inte är säker... så ger jag upp.
Se vem som har överlevt natten!
– Här är din munk. – Tack.
– Vajern är på plats! – Men inte spänd ännu.
Det är nåt fel.
– Philippe? – Jag är här.
Vajern är säkrad på den här sidan–
–men tyvärr har Albert hoppat av. När det ljusnade gav han upp.
Har du satt dit träklossarna?
Hörde du mig? Albert strejkar. Han vägrar att hjälpa till.
Han har dessutom smugglat upp en kamera. Han tänker sälja bilder!
Jag sa ju att han var opålitlig!
Då så, kompis. Då är det bara du och jag.
Och du kommer alltid att vara min officiella fotograf.
Det funkar!
Vajern rör på sig!
– Han tänker försöka! – Titta, den rör sig uppåt.
Kom igen...
Hjulet!
– Snabba på! Jag behöver dig. – Hissen är på väg upp.
– Hör du? Det är byggnadsarbetarna. – Kom. Vi måste spänna stagen.
– Det vet du att jag inte kan. – Snälla... Utan dig, är det över.
– Jag fixar det inte. – Jodå. Låt bara bli att titta ner.
Då går det. Hjälp mig repetera: Sju gånger sju?
Fyrtionio.
– Nio gånger åtta? – Sjuttiotvå.
Titta...
Vrid åt det här hållet.
– Okej. – Här...
– Stanna här. Jag spänner nästa. – Lämna mig inte!
Du klarar det!
– Sju gånger åtta? – Femtiosex.
– Nittiosex delat med åtta? – Tolv!
Klar? Då går vi.
Du var strålande. Tack.
Hjulet...
– Vad tänkte du göra med den? – Vilken då?
Det där var "den mystiska främlingen".
Jag vet inte vem det var och såg honom aldrig mer, men vad tänkte han?
Nu ska jag klä på mig. Det måste jag göra i avskildhet–
–så min loge blir den avsatsen där jag är osynlig från gatan.
Pappa Rudy lärde mig att det är i logen som förvandlingen äger rum.
Där blir den förklädda bedragaren, inkräktaren, till artist.
Herregud, han faller!
Nej, det var bara tröjan.
Bara tröjan...
Hallå där... Än händer det visst inget. Han får sätta fart nu.
STÖR INTE LIVSFARLIGT FÖR ARTISTEN
Jag tappade dräkten!
Mitt livs viktigaste uppträdande och jag tappar dräkten!
Jag tappade min polotröja, det här är inte min dräkt!
Vad ska vi göra?
Vi fortsätter ändå. Jag får gå i den här fåniga undertröjan.
Jag har ena foten på byggnaden, andra foten på linan–
...och omvärlden börjar försvinna.
Jeff fanns inte mer.
Byggnaden bakom mig var tom.
Jag hörde inte längre ljuden av New York. Allt blev tyst.
Jag såg bara linan.
Den sträckte sig som en rät linje mot oändligheten.
En förflyttning av tyngdpunkten skulle göra mig till lindansare.
När jag har hela tyngden på linan fylls jag av en välbekant känsla.
Linan bär upp mig, tornen bär upp linan.
Han gör det! Han har börjat!
Har du sett? Herregud... Han har börjat!
Hör upp, allihop! Titta där!
En lindansare!
Jag kommer till det första staget – fästet sitter upp och ner.
Men jag tittar närmare...
...och allt verkar okej.
Tack, pappa Rudy, för att du föreslog tre bultar.
Kom igen, snart framme. Du klarar det, Philippe!
När jag kommer till norra tornet känner jag en enorm glädje.
Den djupaste tillfredsställelse jag nånsin känt.
Kom igen, Philippe, titta hit... Okej, du jobbar fortfarande...
Över högra axeln...
Philippe, le!
Kära vän...tack.
Jag har gått över. Genomfört min kupp.
Men när jag tittar tillbaka... talar södra tornet fortfarande till mig.
Jag börjar fundera på att kanske gå tillbaka igen.
Han går ut igen.
Och plötsligt känner jag något–
–som jag kanske aldrig riktigt känt tidigare.
Tacksamhet.
Så jag går ner på ett knä...
...och tackar.
Först tackar jag linan.
Sen tornen.
Och slutligen den stora staden New York.
Men när jag reser mig får jag syn på två poliser.
Herregud, vad är det där?!
– Grip honom! – Händerna på huvudet! Ner på knä!
Händerna på huvudet!
Jag är fransman, pratar inte engelska.
– Fan också, det är en fransos! – Fransman.
Hördu... Kom hit till oss...
...så får vi prata om det här.
Okej, grabben, kom hit.
Föreställningen är över. Kom igen...
Parlez-vous americano?
Poliserna påminde mig om den tid då jag fick fly från polisen...
...men här kan de inte följa efter!
Vad fan gör vi nu?
Nu har jag börjat bli medveten om dem därnere. Min publik.
Och trots att en lindansare aldrig ska göra det, tittar jag ner...
Och det var...
...så fridfullt. Lugnt och stilla.
Inte farligt.
Hörde du?
Det kommer nån. Kom, kom!
Kom, kom, kom!
Vi är uppe!
Hej, kompis, kom därifrån nu, är du snäll. Varför gör du så här?
Kom igen...
Sluta slösa med vår tid! Gå av linan, sluta larva dig! Hördu, tuffing!
Jäklar också...
Ramla inte ner!
Vad gör den lilla skiten?!
Nu var polisen på båda taken så jag var tvungen att stanna på linan.
Hördu, kompis...
Otroligt!
Ta honom. Jag håller i dig.
Håller du? Säkert?
Kom igen nu...
– Lugnt och fint... – Kom nu...
Okej...
Kom nu...
Kom nu... Just det.
Okej...
Kom... Ett steg till...
Vad gör du?
Vad gör du...?
Din jävel! Kom igen...
Otroligt...
– Nu har jag sett allt. – Japp. Imponerande kille.
Han borde sluta nu. Det ska blåsa upp.
Okej, Philippe. Dags att lägga av.
När jag ligger där fyller himlen mitt synfält.
Och molnen...
...är som musik.
Då dyker det upp något.
En uppenbarelse. En fågel!
Den tittar på mig.
Och jag uppfattar ett tyst hot.
Försiktigt!
Plötsligt fylls jag av tvivel. Är linan trött på att bära upp mig?
Tänk om tornen har tröttnat och beslutar sig att stöta bort mig?
Det är kanske dags att avbryta intrånget.
Det är polisen.
Lämna genast linan. Du bryter mot ett hundratal lokala föreskrifter.
Kliv av linan genast.
Annars tvingas vi att vidta åtgärder för att ta bort dig.
– Säg åt honom att komma hit. – Philippe!
De kommer att döda dig! De tänker kapa vajern!
Philippe! De är galna.
De tänker kapa vajern!
Säg till honom att komma hit.
Philippe! De är galna! De kommer att döda dig! De kapar vajern!
Men jag kan inte sluta i ett tillstånd av tvivel.
Med sänkta axlar och hängande huvud.
Jag beslutar att jag bara ska lämna linan och mina torn–
–som segrare.
Representanter för New Yorks poliskår... tack för visat tålamod.
Jag meddelar polisen att jag har kommit. Berättar att jag är klar.
Men jag är inte klar. Jag har tre steg kvar.
Philippe, vad är det?!
Jag heter Philippe Petit och är lindansare.
Ner på marken, lustigkurre. Föreställningen är över.
– Nej, nej! Kapa inte vajern! – Ingen bryr sig om din vajer.
Den är för hårt spänd. Den kan skada nån!
– Slacka på den med draglyftblocket. – Han har rätt. – Var är handtaget?
Gömt i ett hål i väggen.
Akta fingrarna.
Jag vill bara säga att det där var nåt enastående.
Jag kommer säkert aldrig att få se nåt liknande.
Du är verkligen modig.
Snyggt.
Channel 6. Alla vill veta varför du gav dig på nåt så farligt?
När jag ser en vacker plats för min lina, kan jag bara inte stå emot.
En domare dömde Petit till att gå på lina en gång till.
I Central Park för en publik av barn och bara några fot över marken.
Kuppen var på nyheterna över hela världen.
När pappa Rudy läste om den, blev han världens lyckligaste.
När pappa Rudy är arg, slår det blixtar.
Men när han är glad, får hundarna dubbel ranson.
Mitt bästa ögonblick var när jag såg dig besvara min skjutsignal.
– Då visste jag att det skulle gå bra. – Å? Pilen missade ju nästan tornet!
Nej, den landade exakt där jag siktade.
Du ville alltså se honom i bara mässingen!
Okej, okej... Nu vill jag utbringa en skål.
Till alla mina medbrottslingar.
Jag vet att jag kan vara...
...lite besvärlig...
...men ni slutade aldrig att tro på mig.
Och därför kunde jag genomföra det här.
Det var en vacker gåva. Tack.
Santé!
Du menar cheers!
Titta...
Vi lyckades. Vi visade världen att allt är möjligt.
De känns annorlunda. – Hör du det, Philippe?
Ja, de känns annorlunda eftersom du gick däruppe.
Alla New York-bor jag har pratat med säger att de älskar tornen nu.
Du kanske gav dem liv.
En själ.
Jean-Louis och Jeff återvände till Frankrike, men jag stannade kvar.
Jag var stolt över att bli New York-bo.
Men jag hade en skuld till samhället.
En domare hade ålagt mig att uppträda i Central Park, och det gjorde jag.
Annie...
...återvände tyvärr till Frankrike.
Vänta...
– Är du säker? – Ja, det är jag.
Du förverkligade din dröm, nu vill jag hitta min.
Vi ses.
Hej då.
Annie...
Tack för allt.
Jag är glad att tornen talade till dig.
Det var enastående, men gör aldrig om det!
Minns ni Guy Tozzoli från presskonferensen?
Han älskade mitt dåd och gav mig passerkort till utsiktsvåningen.
Jag har ofta varit där – ensam.
Jag har stått där och tittat på avgrunden.
Känt tanken komma tillbaka. Känslan återvända.
För det var...
...en fin dag.
Och passerkortet jag fick... Såna brukar ju ha ett utgångsdatum.
Men på mitt har mr Tozzoli strukit det...
...och skrivit...
..."för alltid".
Översättning: Ann Högman Svensk Medietext